RASJOMONI PUNASED VÄRAVAD
Nagu mulle praegu meenub, peatus meie kolonn Þitomiri jaamas.
Lähen kuuma teevett tooma, jooksen sinna-tänna,
kui järsku teatati, et 31. detsembri hommikul 1945. aastal,
Nõukogude Liidu ja Jaapani ühendatud väed
vallutasid tormijooksuga faðistliku Kolumbia pealinna Megalini.
Hurraa!
Nagu on teada, sellega II Maailmasõda ka lõppes.
I osa PUNASED VÄRAVAD
STAADION PUNASED VÄRAVAD
Möödus 4 aastat.
Meie valitsus otsustas korraldada suured spordivõistlused.
Ja esimest korda sõitis Moskvasse Jaapani tðempion Akira Kurosawa.
Te muidugi mäletate, et varem oli ta suurepärane kamikadze.
Hei! Mis on?
Võta ennast kokku, suudad küll!
Meie kodumaa au kaitses rekordimees, medalikandja
lgor Dostojevski. Muuseas ka mitte nõrk maletaja.
Ja tahtis meie tðempion, nagu öeldakse, juba eelmisel päeval tähistada,
kuna kahtlusi tema võidus ei olnud mitte kellelgi.
Nende võistluste jaoks oli Moskvassse, Punaste Väravate väljakule
ehitatud, nagu ma mäletan, samanimeline staadion,
mis sai ühise võidu auks nimeks Rasjomon.
START
Anna minna! Läks, läks!
Esimesel pöördel vaatas Dostojevski juhuslikult alla
ja näeb, et jää all mängitakse kaarte.
Mõtleb - kõik, ei joo enam, vähemalt kaks päeva enne võistlusi.
Mine, mine, pane juurde!
Järgmisel ringil vaatab Dostojevski jälle
ja seal üks habemega mängija just kavatseb pakkuda madalamalt.
"Nädal aega ei joo," otsustas ta.
Sel ajal hakkasid inimesed märkama, et meie tðempion kuidagi pidurdub.
Just sel hetkel, kui habemik tõstis käe ja näitas oma kaarte.
"Idioot!" mõtleb Dostojevski.
Oi, emake!
Aga jaapani vend tegi aja tasa ja edestas ikkagi Dostojevskit.
Kuradi kamikadze!
"Ja üldse enam mitte kunagi ei joo," oli Dostojevski solvunud.
II osa PUNANE KAART
Siin on siis selline lugu.
Kolm vana käli otsustasid mängida kaarte.
Nagu ma praegu mäletan, sai Mihhailõtð head kaardid
ja kui laual olnuks vajalik mast, oleks saanud teha hea käe.
Mis see on?
"See oli kurjast, et ma eile nii palju võtsin," kahetses Mihhailõtð.
Ta üritas endiselt ära arvata, mis teistel käes on.
Viin on siiski täielik mürk! Kindel see!
Aga see seal uiskudel...
Mihhailõtðile isegi tundus, et see kiikas ta kaarte.
On lurjus!
Ilma asjata avas ta oma kaardid.
Ma käin niimoodi!
"Ja igatahes mitte kunagi enam ei joo," otsustas Mihhailõtð.
III osa PUNANE VÄLJAK
JELISEJEVSKI GASTRONOOM
Sõbrad, laske läbi!
Õhtul, 31. detsembril, seisid Jelisejevski poe viinaleti järjekorras,
nagu ma praegu mäletan, kaks meest. Üks habemega, aga teine ilmselgelt sportlane.
Üle kahe pudeli ostjale ärge andke!
Meesterahvas, mis te trügite? - Minu kord on.
"Kus ma teda näinud olen?" mõtlesid nad kohe.
Kuid kumbalegi ei tulnud meelde.
Viinake!
Näed nüüd, viinapudeli lõhkusid ära! - See mees on alasti!
Nagu ma praegu mäletan, saabus 1950. aasta.
Ja lihtsalt muuseas, et kuuma vett Þitomiris ei olnudki.
Noh, midagi oli, aga jahtunud.
Jutustas Pastella